Здравей, славна публика. Това е Ембър, бог на Филори.
Може да се покланяте, ще ви изчакам. Имам много да ви разказвам.
Аз, заедно с миниатюрна помощ от брат ми Умбър... R.I.P.,
създадохме сложен свят като филигран, даже така го наименувах,
но бях малко пиян, тъй че стана Филори.
Земя, пълна с енергия, бъбриви животни и сексапилни същества.
Наистина, каква планета само. Калибрирах всичко
за максимално забавление. Наредих да го ръководи дете от Земята,
малка планета със смели магьосници.
Тези смели души дойдоха, а когато им доскуча, те си заминаха.
Например Мартин Чатуин. Смело, умно момче, роден герой,
но пък и много неприятен за гледане, когато е тормозен.
Затова взех трудното решение да го изритам и заменя
с някой по-енергичен и забавен, но Мартин се оказа по-упорит,
отколкото смятах. Той пи от Извора и стана силен,
разрушаваше Филори и поставяше капани за мен и брат ми
и докато се усетиш, Умбър умря, а аз се крия в глупавата Лория.
Много ми доскуча, дете на Земята.
И така... Мартин мутира в ужасен звяр в спретнат костюм.
Добавих Куентин Колдуотър и приятелите му...
Пристрастеният, Жертвата, Кучката, Намръщеният и Мъченикът.
Дадох им благословията ми и те отидоха да убият Звяра.
Разбира се, не успяха. Наложи се да започнат без подготовка.
Опасността от сублимирана травма е главното в историята ни
и съюзяването на Джулия и Мартин, за да убият земният бог го доказва.
Всичко е толкова неясно и трогващо... Знам!
Съучастието на Джулия също попречи на Куентин.
Наложи се да се намеса. Аз замърсих Извора.
Не беше ли трагично, че Алиса умря? Не бе ли страшно, като стана нифин?
Личната й история подкопа перфектно геройството на Куентин.
Героят е една съдба, а Куентин е магьосник, който въпреки че
много си вреди, действа със сърце. Но направих и други неща!
Заведох Куентин до онази вещица. Не се тревожете, това ще се отплати.
Скрих Извора на видно място, разцъфтях Дъговидният Мост,
откраднах от Речния Наблюдател, да е ядосан, когато Пени го игнорира.
Знам, беше много добро. Аз доведох булката на краля
до овулация, което пък доведе до... - Бременност!
Което после доведе до... - Феите могат да поправят Извора?
Да. В замяна искат кралско дете.
Заведете я в тъмницата. - Ще те прати в царството на феите.
Развалях системата за филтриране, за да е непредвидим и забавен Извора.
Всички тези досадни "спирания"? Орденът ме подозира.
В паника са заради Голямата Празнина и предполагат фатален удар над Извора.
Така е, почти приключих с Филори. Всяка глава трябва да свърши
и в нощта на щедрото ми разрушение ще освободя всички ужаси.
Ще причиня климатична промяна, която да избие цели видове животни,
ще превърна хората в плъхове, Бебетата ще се раждат без уста.
Колко ужасяващо! Знам, че се чудите какво следва,
а така знам, че се справям добре. Седнете, пригответе лула с марихуана
и се насладете на големия ми опус. "Последното издъхване на Филори".
Просто ми липсва огъня, ясно?
Изпий това. - Какво е?
Намалява възможността да се самонараниш.
Това е безсмислено, Ку.
Не можеш да ме излекуваш. - Просто... изпий го.
Цялото.
Защо ме върна?
Защо само ме питаш това? Аз...
Видях как почти не умря в опит да върнеш брат си.
Обичаше го. Аз обичам теб.
Бих искала да съм сама сега.
Приемам го, че се подобряваш. - Кожата ти се лекува.
Очевидно белите ти дробове са... казано с технически термин - преебани,
но по-важното е... - Просто го кажи.
Имаш лезии на гръбначния стълб, които нарастват бързо.
Рак. - В начален етап.
На каквото и да си бил изложен, има останки от заклинание по теб.
Значи магьосник е сторил това? - Ако е така,
може да има код, който да пречупим. - Колко време?
Не се знае, но целият отдел работи... - Колко време ми остава, докато умра?
2-3 седмици. Но обещавам ти, правим всичко възможно да...
Да. Няма да чакам да умра в болница.
Добре, не мисля... - Няма!
Може ли да поговорим? - Да.
Здравей, красавецо.
Не се обиждай, но изглеждаш зле като мен.
Съмнява ме. Ти умираш.
Аз съм просто малко напушена. - Кейди...
Какво? Не е относно мен. - Какво е станало?
Кажи ми.
Рейнард вече го няма.
Трябва да съм щастлива, но...
Не стана, както исках. Не е достатъчно.
Чувствам се, все едно си удрям главата в стената.
Защо не може нещата просто да се оправят?
Такъв е животът, предполагам.
Не искам да умреш.
Че как иначе. Аз съм най-добрият ти партньор.
Я млъквай. Какво ще правим?
Ще измислим начин.
Кейди, нека не губим време в сърдене, става ли?
Ще открия Куентин и Елиът, преди това ще спра на няколко места.
Хубав аплик. Ти ли... - Изплюй камъчето.
Искаш нещо. - Да.
Първо...
Добре ли си? - Отново съм цяла.
Което е... хубаво нещо.
Ако под хубаво имаш предвид безкраен плач, вина и паник атаки,
то да, направо съм перфектно. И скоро едно от тях пак ще се случи,
тъй че как да ти помогна? - Ку каза, че имаш амулет,
правещ те невидим за боговете.
Не разбирам през какво си преминала, но мога да ти кажа,
че тази ти връзка с диванчето не е непозната за мен.
Значи знаеш, че искам да съм сама. - И че също така вероятно
не трябва да си сама в момента. - Защо те е грижа?
Просто... ме е грижа.
Ела с мен да убедим Ембър да ни остави Филори.
Защо? - Не съм срещал някой по-малко готов
да приеме "Не" за отговор. - Но аз те предадох, не помниш ли?
Беше отдавна.
Аз имам нужда от помощ, ти също.
Да убием няколко птички. Какво ще кажеш? Искаш ли да станеш
и помогнеш да спасим магията?
Магьосници - 02x13 "Донесохме ти малки кексчета"
Превод и субтитри: The_Assassin a.k.a Иван Димитров
Ще поговоря с Елиът и Куентин.
Кажи на Пени, че съм отишла на някое тихо местенце да се надрусам.
Ще си тръгна, щом приключи.
Виж... ето я работата. Прочетох ти книгата, и двата тома.
Моята книга? Защо? - Завърша като всички други -
с 20 празни страници. Скоро ще стане нещо, нещо магическо
и много лошо и мисля, че е... - Ембър. Той върши глупости
във Филори, каквото си е наумил. Какво пише в книгата ми?
Правиш разузнаваме и откриваш, че Принц Ес е завзел Уайтспайър.
Мамка му. - Отвличаш Идри, който май е плъх,
връщаш му човешката форма и търсиш заклинанието,
което да спре Ембър да руши. - Щом книгата ми е свършила, то...
Точно. Знаем, че това няма да стане, затова направи нещо... различно.
Направи план и го сътвори. - Щом е написано, не е ли предписано?
Да, но можеш да го промениш. - Можем да спасим Филори,
ако дадем свобода на волята, което е честно.
Какво трябва да направя? - Отиди доведи Идри.
Побързай. Аз трябва да довърша нещо.
Направих портал до Таити. - Недей.
Не. Ти ги предупреди.
Стори достатъчно. - Съжалявам, повярвай...
Не, нищо от това няма значение, Пени. Стига!
Пени, най-накрая си ни нужен. Малко е спешно.
Трябва ни целият персонал. - Луда ли си? Той умира.
Защото отиде в забранена зона, което го отрови и е на пробен стаж,
но не значи, че е освободен от работа. Ще се уверим да му е комфортно.
Какво ти става? - Кейди, самото познание е заложено.
То е по-важно от всички нас.
Ще ви дам време за довиждане. - Не, няма довиждане.
Кейди, слушай... - Не, казвам ти, това не е честно.
Да му се невиди! Мамка му!
Счупи проклетата ключалка, преди да ни види някоя фея.
Бързам колкото мога.
Фен? Добре ли си?
Миличка, знаеш ли къде си? - Самолет ни остави,
тъй че царството на феите и Уайтспайър заемат място
в същото време и пространство, но в две измерения.
Или в едно измерение, но е ускорено като в онзи епизод на "Стар Трек"...
Просто счупи проклетата верига, Джош. - Не.
Не и без бебето ми. Взеха го. - Трябва да дойдеш с нас, ясно?
Счупи веригите, Хоберман. Хвани я с мен. Хайде.
Хайде. - Ето къде сте били.
Кралицата ще ви види.
Нещо май се чувствате като у дома тук, прониквайки така в замъка ми.
По-скоро е моят замък, на който сте направили подобие.
Какво търсиш, малка груба землянке?
Жената и детето, които отвлече.
Направи сделка. - Сделката беше нехуманна глупост,
сключена под принуда. - Виж...
Просто ми кажи какво искаш. - Детето е мое.
Сега към важния проблем. - Бебето е този проблем.
Ембър е много отегчен от Филори.
Подценявате колко опустошително може да е да разсърдиш бог.
Опитвахме се да се свържем с Ембър. Игнорираше ни.
Защото искате неща.
Предложете му нещо. - Как знаеш всичко това?
След като е в наш интерес вашият крал да успее,
склонна съм да ви дам да му помогнете. - С Джош, Фен и бебето ще отидем.
Знаеш, че не става така. Запозната ли си с това?
Не. - Боже, мирише хубаво.
Даже по-добре от бог.
То ще привлече Ембър.
Вземете го и опечете... - Знам. Малки кексчета.
Той обича малки кексчета. Добре.
Посочете ни изхода. - Разбира се.
Веднага щом получа таксата.
Пътуването до този свят има цена. Не аз създавам правилата.
О, вярно. Аз ги създавам.
Усещам, че скоро пак ще се срещнем.
Как е Алиса? Елиът...
Нужна ни е помощта ти, Ку. Даде и онова режещото
от бурето, нали? - Да. Физически е в безопасност,
но душевно...
Какво да направя?
Знаеш ли какво научаваш, когато си върховен крал?
Да се излагаш е неизбежно, но някои проблеми нямат оправяне.
Сърцераздирателно е, но... - Мисли, че аз съм я разрушил, Елиът.
Тя направи много лични избори дотук. Не казвам, че не е гадно, но...
Филори има нужда от теб. Избра да си крал. Това е то.
Имаме план, но ни трябва някой, който говори свободно фенбойски.
Какво правиш тук, тъжен малък крал?
Седиш на стола ми, задник. - Къде по дяволите е стражата?
Дълбоко заспали. - Внимавай къде сочиш това.
Татко. Ти си добре.
Трябваше да го направя. Ти беше плъх. - Мога ли вече да си върна трона?
Ще се бия, ако искаш. Станах голямо про с правата сабя.
Трябва... затова недей.
Хубаво.
Винаги изчезва ядосан.
Трябва да вървя и да съм с хората си, каквото и да стане.
Тоест в случай, че се проваля. - Няма да се провалиш.
Чудя се дали след като Ембър ме прогони,
дали целият ми договор с Филори се анулира.
Може да проверим.
Работата е, че тази празнина се увеличава бързо и се нарежда
с всичко, което каза за Ембър. - Това дърво твърде асиметрично ли е?
Хубаво е. Аз...
Значи няма начин да ни помогнеш?
Не мога да дойда, ако някой е фалшифицирам смъртта си.
Съжалявам. И мен ме натъжава краят на Филори.
Значи това наистина е краят на Филори? - Харесваш ми.
Грижа те е за нещата. - Тази черта не ми помогна много.
Но можеше, ако не беше приложено да опитва да поправи непоправимото,
а да направи нещо по-свежо и по-съвършено,
като например...
Искаш ли да го посетиш? Да си вземеш бележки?
Съжалявам, но се държиш все едно те питам,
докато аз съм бог, а ти си безкосмена маймунка,
затова кимни и кажи благодаря. Добре.
Да отидем в джобния свят, познат още като Куба.
Връщането от царството на феите е малко по-опасно от влизането.
Не думай. - Добре ли сте?
Боже.
Фен не искаше да дойде, защото държат дъщеря ви.
Съжалявам. Ще продължа да опитвам.
Обещавам, Ел. Но първо да се оправим с онзи миндил Ембър.
Донесохме стръв.
Изглеждам като Джак Спароу, ако беше игран от мъж.
Аз по-скоро си мислех за Ник Фюри.
Не, трябва да... - Знам, ясно?
Бях ядосан... и уплашен от това, на което си способна,
но даваш най-доброто от невъзможна позиция,
което би пречупило всеки, включително и мен.
С доброто ти око ли плачеш сега? - Не.
Да. И не ми е доброто, а единственото шибано око.
Не е забавно, идиот такъв, аз съм циклоп!
Поне си митологично чудовище. Спирам.
Опитваме много усърдно. - Моля?
Да забравим миналото и да се шегуваме.
Не е същото. Нека не се преструваме.
Така боли по-малко. - Явно ще живеем с това,
докато бъдещето не ни се разкрие.
А това бъдеще ще е голямо, празно,
постапокалиптично нищо, ако не сторим това, което можем най-добре.
Да действаме без съпричастност и импулсен контрол?
Купонясвай така, все едно света зависи от това,
защото Бамби Еднооката... то всъщност е така.
Боже мой. - Правех по-добри оргии на десет.
Донасям ви малки кексчета.
Неустоими са, подсладени са с фейски хашиш,
но ще трябва да устоите, те са за специалния ни гост.
Бъди брутален.
Много е... линейно.
Как са лингуините?
Няма им нищо. - Отлично. Това е отлично.
Може би са малко... - Дъвчащи?
Меко. - Меко... това добре ли е?
Не може да се определи. - Става за всички вкусове.
Да, но обикновено хората...
съществата, които могат да мислят, дори боговете...
понякога обичат непознатото, неочакваното,
дори обидното. Малко...
Хаос.
Доволен ли си? Знаеш ли кой би харесал това,
кой би създал цял свят от това мазно петно?
Брат ми. - Да, Ембър би направил бъркотии.
Не би говори за Ембър!
Харесваш ми, но и аз имам нерви.
Ами човешка жертвоприношение? - Само ако кексовете не струват.
Миришат хубаво, но май не работят... - Малки кексчета.
О, да. - Добре дошъл, Ембър, бог на боговете.
Чакай, аз не те ли прогоних?
Да, Господарю на всички, но... Мога да обясня.
Обожавам ги! Голям обрат, истинска изненада.
Кога за последно е станало това тук? - Точно, за което и много съжаляваме.
Не изпълнихме задачата, но скуката е смърт.
Така е, нали? - Така е.
Можем да направим Филори по-вълнуващ и гледаем от всякога.
Това е нова глава и заглавието е: "Тонове драма и изненади."
Интригуващо.
Как? - Не разрушавай Филори.
Прави промени, да. - Като с плъховете.
Да, това беше смешно. - Беше добро, нали?
Даже още се смеем. Нали?
Смеем се, нали? - Смеем се!
Тук има толкова за правене, още толкова много обрати и изненади.
Сети се за момента, когато създаде първите остриета от трева.
Съзнателните дървета. Извора. - Говорещите животни.
Сети се какво построихте с брат ти Умбър.
Брат ми, мир на душата му, беше ухилен,
заядлив, голям критик, също така...
Алчен, безразборен, егоистичен,
обиращ овациите и ядящ мишки мърляч!
Всичко това е капризно, от което ми писна и с което приключих.
Схванахме. Все пак, опитай да ръководиш свят с капризници.
Прав ли съм? - Не толкова капризни.
Нека тогава приключваме с това. Защо да чакаме?
Да започнем още сега. - Не, не!
Не това имахме предвид... Върни назад!
Спри! Луд ли си? - Не! Аз... ние ще го усъвършенстваме.
По-малко капризни, повече зли, като теб.
Може би, ако не бях сам. Говорете си за покойния ми брат,
но той беше демон за преумора. Имаше странна любов към това...
Жалко, проклето място. Вече е късно да му се помогне.
Не мога да се върна. Няма. - Всъщност, вече сме там.
Къде? - Апокалипс! Апокалипс!
Не е ли прекрасно?
Какво правиш? Правиш бъркотия!
Аз... се завърнах.
Ти си жив.
Как е възможно, братко?
Умря, докато се би с Мартин, за да ме спасиш.
Защо те е страх? Аз...
Толкова съм доволен.
Мартин ми каза, че си умрял... когато ме прогони.
Какво ще кажете за прегръдка? - Семейно събиране.
Това беше семейно предателство. Нали?
- Не!
Не мога да съм тук! - През цялото това време си мислех:
"Мартин, толкова е силен." Но не.
Той беше просто прекрасен в сключването на сделки.
Моето прогонване за твоя живот.
Твоята недорасла, дребна,
изгнила от душата ти искрица живот!
Братко, моля те. Моля те!
Ти... винаги... беше... слабият.
Ела и ме хвани, бебе. Знаеш ли защо си отегчен?
Защото си твърде тъп да го схванеш.
Толкова си развален и озаглавен да разбереш...
Как смееш? Аз съм бог. - Такъв ли си наистина?
Не съм впечатлена. Срещала съм страховити богове, а ти?
Ти си нищо друго, освен един дребен тиранин.
Куентин...
Ти... винаги... изненадваш.
Боже мой.
Ку? Май току-що спаси целият свят.
Официално сме земя без богове-диваци,
правейки днес първият ден на обществената ни зрялост.
За първи път съм еднакво ужасен и развълнуван.
Гледам да не е копирам "Хамилтън". Предавам следващата фаза
на съзряването ни на върховната ни кралица Марго.
Трябва ни конституция. - Моля?
Има много добри предложения, нека отделим най-добрите.
Гладна ли си?
Знам, че Маяковски каза да ядеш мека храна временно, но...
Виждам, че това не помага. Затова минах през фермата,
където Фог си взима седмичните резки бекон.
Не, благодаря. - Сигурна ли си?
Защото ги опитах...
и са невероятни.
Знам какво се опитваш да направиш.
Просто се опитвам да направя закуска.
Майната ти.
Моля.
Мамка му. - Лакомия са.
Невероятна част от това да си човек.
Не помня много други. - Сериозно?
Целите ми ръце са мазни.
Всяко хубаво нещо, независимо колко е малко,
винаги е свързано с нещо много отвратително.
Не можеш да се отървеш. - Права си.
Гнусно е. Ние сме животни.
Защо чувството е толкова приятно?
Не знам. Просто е.
Винаги е било.
Виж, нужна ми е помощта ти.
С радост ще помогна, мразя Библиотекарите
и е гадно, че Пени е отровен,
но ако и аз се изложа на това,
работата ми приключва, а с нея и аз.
Няма да се моля или използвам вина. Нямам това предимство.
Но Пени е в Библиотеката, може да е твоята къртица.
Но за да бъде, трябва да е жив.
Той никога не би ни помогнал.
Няма да разбере. Ако ти трябва нещо, ще питаш мен.
Той ще каже на мен, а аз на теб. - Това те прави лошо гадже.
Което ще спаси живота му, тоест не. Голямата картина е важна, нали?
Сделка? - Сделка.
Вероятно не трябва да казвам това на глас, но...
това беше нормален ден.
Самохвалстваш ли? - Не.
Малко. Не е за това... изцяло.
А и кажи-речи убих бог.
Смехотворно. - Не, сериозно.
Ембър.
Той... заличаваше всичко.
Чакай, не може да си сериозен.
Да. - Не, не.
Не исках. Той уби брат си.
Тръгна след Джулия. Беше уникално полудял.
Не разбираш. Божичко.
Когато бях нифин, видях неща. Видях всичко от самото начало.
Успокой се... - Аз разбирам как работи вселената.
Извора, йерархиите, водопроводът. Аз бях вътре.
Богове като Ембър имат родители, идиот такъв!
Не разбирам. - Старите богове, създали вселената,
създали цялата магия. До Ембър сме като играчки,
но до тях сме като клетки. Когато сме безвредни ни игнорират,
но когато сме зловредни, те ампутират.
Ако ще използваш подобни камъни, то е повелително да...
Извинете. Извинете, това е...
Чакай, значи има водопроводчик?
Той е като Марио за боговете? И той може да...
Гарантирам ти, че го прави.
Моля останете спокойни и следвайте процедурите от код зелен.
Запомнете да не взаимодействате и прибирате...
Моля останете спокойни и следвайте...
Професоре? - Маяковски!
Божичко.
ДВА МЕСЕЦА ПО-КЪСНО
Всички, отворете си книгите на глава 16.
Кой може да преведе "Изпълнението Боркуло"
от оригинален унгарски?
Няма смисъл да вдигате ръце. Помните ли?
Аз мога. - Дийн Фог? Извинете за прекъсването.
Казвай, Джош. - Бях онлайн снощи...
Отговорът е не. Няма реално доказателство
за магически вълни в Седона, Аризона.
Ами във... - Или Кения, Мачу Пикчу, Китай...
или където и да е.
Магията е изчезнала. Единствено можем да приемем това,
да продължим теоретичните ни занимания и бъдем готови за завръщането й.
Значи смятате, че е възможно. - Всичко е възможно, Алиса.
Беше, както и да е.
Виж се, играеш ролята на умното младо момиче.
Джосеф?
Да. Виждам, че моята Алиса е още там.
Хубаво.
Добре ли си? - Както виждаш... умирам.
Значи е истина. Магията е изчезнала навсякъде.
Съществата, криптидите, силфите, драконите, еднорозите,
дори и безсмислените вампири са където си бяха.
Но тези от нас, които привличат силата на Извора,
както виждаш...
Искам да помогна. - Тук съм, защото ти е нужна помощ.
Какво? - Като нифин си създаде врагове.
Тук съм да те предупредя, че един от тях те търси.
Кой? - Миногата.
Помниш ли какво стори на семейството му?
Да. - През повечето време е забавен,
но за Миногата това е причина за отмъщение.
Знае, че си слаба. Знае, че си тук.
Какво...
Демокрацията се е оттеглила.
Без магията, хората са ужасени
и това е близо до гневна тълпа. - Така кралски глави попадат в кошове.
Разбрах, разбрах. - Това е необразовано,
прединдустриално общество, Елиът.
Трябва да бъдат управлявани. - Трябва да бъдат вдъхновени.
Да мислят, че са вдъхновени, докато са управлявани.
Говоря за вечерен час, военно положение и повинност
и тежки публични наказания. - Добре. Може ли направо да станем
крал и кралица Калигула? Или... - Как не ме разпознавате?
Аз съм жената на краля! Кажи им! - Боже мой.
Добре ли си? Как стигна дотук?
Лесно. Просто им дадох пръстите си на краката.
Дала си... на кого пръстите си? - Феите.
Исках да остана близо до дъщеря ни, но трябваше да те предупредя.
Те идват. - Те са тук.
Здравей. - Джулс, аз...
Как дойде тук?
Защитата ти е малко калпава. - Вярно.
Добре дошла в новото нормално. Защото заличих цялата магия навсякъде.
Извинявай. Това е със сигурност е за двама.
Ще горя в ада точно до теб, но поне се имаме един друг.
Как си? - Добре.
Слушай... - Как е в училището по право?
Напуснах. - Добре. Защо?
Защото трябваше да ти покажа нещо
и искам да ми обещаеш, че няма да кажеш на никого,
защото само на теб вярвам.
Обещавам.
Джулс, няма да стане. - Дай ми малко време.
Всички получаваме проблясъци, че можем отново, но...
Боже мой. Как?
Нямам си на идея.
Превод и субтитри: The_Assassin a.k.a Иван Димитров